KAKSTEIST KUUD
Stsenaristid: Samuil Marðak ja Nikolai Erdman
On alles pakane! Eh, lennata ehk, saaks sooja.
Jah, vana olen, vana.
Jooksen küll, kuid ma soojaks ennast ei saa.
Nii külm! - Külm! - Külm! - Nii külm!
Hei, oravad, oravad! Mängime, kui olete osavad.
Päikene keelitab, kevadet meelitab.
Ära jänku, nüüd sa, käi paljajalgsena! Käi saapad jalga aetud, käpakesed kaetud.
Kui saapakestes oled sa, ei hundid jänest kätte saa.
Sind ei leia karu ka. Astu ette mängima.
On sinu kord! - Nii pole see!
On sinu kord! - Ei, sinu, sinu!
Sära, selgelt sära, et ei kustuks ära. Linnud lennul taeva all, kellukeste helinal.
Püüa, aja taga! - Ei sa kätte saa!
Püüan, püüan! - Ei sa kätte saa!
Nii ei tohi. See pole aus.
Ja teie ka seal? Ma ei mängi enam teiega.
Aga sa, jänes, karga, karga! - Hüppa üles!
Vehi sabaga ja hopp - oksa peale!
Minu saba on liiga lühike.
Kuidas te julgete minu üle naerda?! Ega ma rumal ole.
Siin te oletegi!
Tervist, kaunitar!
Mille üle sa nii rõõmustad, leidsid aarde või kuulsid head uudist?
Siin mängis jänes oravatega tagaajamist. Just siin.
Te ei usu? - Kuidas siis mitte uskuda?!
Mis päev täna on? On vana aasta lõpp, uue algus.
Uusaasta ööl võib kõike juhtuda. - Mida siis?
Kuulsin oma vanaisalt, et talle olla tema vanaisa rääkinud,
kuidas vana-aasta õhtul...
Terviseks, kaunitar! - Aitäh, ja teilegi tervist!
Rääkis, tähendab, minu vanaisa, et vana-aasta õhtul tema vanaisa
kohtus kõigi kaheteist kuuga.
Ühel samal ajal nägi taat kogu aastat: talve, suve, kevadet ja sügist.
Tõesti? - Puhas tõde.
Terviseks, onuke! - Ma olen niigi terve.
Et sina, kaunitar, ei külmetuks. Ja miks sa sellise külmaga siin oled?
Võõrasema saatis mind oksi korjama, et puid süüdata.
Või nii? Tähendab, sa oled orb.
Noh, luba ma aitan sind, aga pärast võtan oma tegemised käsile.
Ja mis töö teid ees ootab?
Pean raiuma jõulupuu kuningannale endale.
Aga kuningannadega nalja pole!
Kui talle, näiteks, kuusk ei meeldi, on kuri karjas.
Aga mida ta võib siis teiega teha? - Mida tahab, seda ka teeb.
Kuigi ta pole sinust vanem, aga kui ta vanemad surid,
sai tast täielik perenaine enda ja teiste üle.
Tähendab, et ka me kuninganna on orb. Kahju temast.
Muidugi kahju. Pole kedagi, kes hariks ta mõistust ja mõtlemist.
Kas ta jääbki siis õpetamatuks, kirjaoskamatuks?
Miks kirjaoskamatuks? Kirjaoskust talle õpetatakse.
Õpetaja käib tema juures. Professor - nende keeles.
Minu kõrgeausus. Valmis!
Julgen lugupidavaimalt märkida, teie kõrgeausus,
et te tegite kolm viga.
Mõtleks! Kohe need kaovad.
Näete! Ja pole ühtki viga!
Ma ei või kirjutamist kannatada!
Rohetamas rohi, särab päikene,
kevadel me räästa alla lendab pääsuke.
Ma kirjutan ainult "rohetamas rohi", ja kõik.
Rohetamas rohi.
Julgen paluda teid allkirjastada üks tänukiri ja neli dekreeti, teie kõrgeausus.
Hästi.
Aga siis ma ei kirjuta lõpuni "rohetamas". Aitab!
Noh, sinu töö on tehtud.
Nüüd on mul aeg asuda oma kuuske otsima.
Lubage, ma näitan teile ühte kuusekest. See on nii ilus, iga oksake!
Mis siis ikka, näita, kui sa pole väsinud.
Üldse mitte, onuke, ma pole põrmugi väsinud.
Fui, olen nii väsinud!
Aga nüüd ma luban endale paluda teid kirjutada...
Jälle kirjutada?!
Ainult teie kõrgeim korraldus selle palvekirja kohta.
Ah, mida ma pean siis kirjutama?
Ainult üks kahest, teie kõrgeausus: kas "hukata" või "armu anda".
Armu anda, hukata.
Parem kirjutan "hukata", on lühem.
Ah, teie kõrgeausus, mida te ometi kirjutasite?!
Kas ma tegin jälle mingi vea? Kas tulnuks kirjutada "hukkata"?
Ei, te kirjutasite selle sõna õigesti, aga siiski tegite väga ränga vea.
Te saatsite järelemõtlematult inimese hukkamisele.
Aga kas te seda teate, et ma võin teid ka hukata?
Isegi täna, kui tahan.
Millega ma teid välja vihastasin, teie kõrgeausus?
Mida ma ka ei räägiks, teie ütlete - vale!
Mida ma ka ei kirjutaks, teie ütlete - pole õigesti!
Vabandage, teie kõrgeausus, ma enam kunagi ei vaidle teile vastu.
Ah nii! Noh, siis jätkame tundi.
Küsige minult midagi.
Kui palju on kuus korda kuus, teie kõrgeausus?
Seitseteist. - Täiesti õige, teie kõrgeausus.
Kui palju on kaheksa pluss kaheksa?
Kolm. - Täiesti õige, teie kõrgeausus.
Kui palju on... - Kui palju, kui palju?!
Kui uudishimulik! Küsib ja küsib...
Parem rääkige mulle ise midagi huvitavat. - Millest ometi?
Noh, midagi aastavahetusest, täna on ju vanaaasta õhtu.
Olen teie alandlik teener.
Aasta, teie kõrgeausus, koosneb kaheteistkümnest kuust.
Kuud järgnevad üksteisele.
Iga kuu toob meile omad kingitused ja lõbustused.
Detsember, jaanuar ja veebruar - uisutamise, lihavõtte pidustused.
Märtsis hakkab lumi sulama,
aprillis piiluvad lume alt välja esimesed lumikellukesed.
Kas tõesti?
Tahan, et oleks juba aprill. Ma väga armastan lumikellukesi.
Kuid see pole võimalik, teie kõrgeausus. - Hakkate jälle?
Teie kõrgeausus, see pole mina, see on looduse seadus.
Ma annan välja uue looduse seaduse.
Istuge minu laua taha ja kirjutage. Nüüd hakkan mina teile dikteerima.
Kirjutage!
Rohetamas rohi, särab päikene.
Jaa-jaa, nii kirjutagegi.
Vana-aasta viimsel päeval meilt korraldus on see: las täna õitsma läevad lumikellukesed need!
Rohetamas rohi, särab päikene, kevadel me räästa alla lendab pääsuke.
Noppige veel koidu eel lumikellukesi häid, antakse teil selle eest kuldraha korvitäis.
Nii palju, kui on lilli korvis, nii palju saate ka kulda.
Aga meil, nagu neetud, just kõige suurem korv lagunes ära.
Sellesse korvi mahub kõige rohkem kulda.
Nii, korv meil nüüd on, aga kustkohast lumikellukesi võtta?
Mis lumikellukesed nüüd talvel?!
Millised lumehanged on kokku tuisanud - räästani välja!
Vaata, kus alles on lumetuisu üles võtnud!
Aga võibolla nad lume all kasvavad tasakesi?
Selleks nad lumikellukesed ongi.
Noh, kuidas on, soojenesid üles?
Sul on vaja veelkord kuhugi lipata. - Kuhu siis? Kaugele?
Metsa, lumikellukeste järele. - Mis lumikellukesed seal praegu?!
Nii tuiskab, et maad ega taevast pole näha.
Noh, mis siin lobiseda,
mine, ja ära ilma lumikellukesteta tagasi tule.
Oh! Ei suuda enam.
Hunt!
Nüüd, kui aasta läeb, mets - see und vaid näeb.
Naabrid uinunud, karud uinunud.
Tuttu-tudule, jänku jänkuke.
Tuttu-tudule, kärp kärbike.
Üksi ärkvel ma, vaja mõtelda.
Vaja mõtelda, mures olen ma.
Hinges igatsus. Meeltes unetus.
Seal kus minu jälg, käib mu järel nälg.
Inimese järele lõhnab. Sellest saab mu uusaasta lõunasöök.
Vend, sa astu edasi, ära puutu kedagi!
Vaata, et sind ennast ei puututaks!
Ma olen teravasilmne vares. Näen 30 versta taha.
Mida sa siis näed? - Tuld näen.
Kus, kus? - Näed, seal paremal.
Aga tõepoolest, mingi tuluke paistab.
Põle, põle suurelt, tuleb suvi kuumem.
Siis ka talv on soojem, kevadsula noorem.
Põle, erksalt sära, et ei kustuks ära!
Sära, sära põledes, nii et metsasaludes,
kus palju hangeharju, seal on rohkem marju.
Las toovad tarru suurde mett mesilased juurde.
Las viljapõllud uhkelt kanda saaki rohkelt.
Põle, erksalt sära, et ei kustuks ära!
Sära, sära põledes, nii et metsasaludes,
kus palju hangeharju, seal on rohkem marju.
Tere õhtust! - Ja sullegi tere õhtust!
Lubage mul teie lõkke ääres ennast soojendada.
Mis siis ikka, soojenda, kui juba tulid.
Mis see sul seal on, kas mitte korv?
Kas tulid käbisid korjama? - Ei, mitte käbisid.
Ega ometi seente järele? - Mitte seente, vaid lillede järele.
Mu võõrasema saatis mind lumikellukesi korjama.
Kuulsid, vennake aprill, lumikellukesi korjama!
Tähendab, sinu külaline. Võta vastu.
Ma naeraks isegi, kuid minu jaoks pole see naljaasi.
Kuninganna lubas täis korvi kulda sellele, kes toob lossi korvitäie lumikellukesi.
Nii võõrasema mu metsa saatiski.
Halvad on su lood, kullake. Praegu pole lumikellukeste aeg.
Sul tuleb oodata aprillini.
Tean seda isegi, vanaisake, aga ma ei saa midagi parata.
Noh, tänan teid soojuse ja lahkuse eest!
Oota, tüdruk! Ära kiirusta!
Vend Jaanuar, loovuta mulle tunniks ajaks oma koht.
Ma loovutaksin, kuid Aprill ei saa tulla enne Veebruari ja Märtsi.
Noh, minu taha asi pidama ei jää. - Olgu, loovutan minagi koha.
Kui nii, täitugu teie soov.
Lombiks sulagu kesad, ojja voolaku veed.
Tööle, sipelgapesad! Talv andnud teil teed!
Ärkvel karu! Veel lumi maas ja on raagus kased.
Linnud laulvad, õites taas lumikellukesed.
Ma tundsin ta kohe ära, nii kui nägin. Meie, talvekuud, teame teda hästi.
Kohates teda, on ta ämbritega jääaugu juures või metsas haokooga.
Alati on ta lõbus ja sõbralik, läheb omaette ja laulab.
Ka meie, suvekuud, teame teda mitte vähem.
Kuis siis mitte teada?! Juba enne päikest on ta põlvili peenramaal.
Kastab, seob taimi üles, korjab ära röövikud.
Aga kui tuleb metsa, siis asjata oksakest ei murra.
Noh, kui ta teile kõigile meeldib, annan talle oma kihlasõrmuse.
Mis siis ikka, anna! Sa oled meie noorim.
Aitäh teile, aasta vardjad, teie headuse eest!
Siin on sulle mälestuseks sõrmus.
Kui sa juhtud hätta jääma, viska see maha ja ütle:
"Veere, veere, sõrmus see kevadkuude lävele,
suve kambrikesse, sügise onnikesse,
mööda lumevaipa, uusaasta lõkkepaika!"
Me tuleme, et sind aidata: tuleme kõik reast.
Tormi ja tuisuga, kevadise sulaga.
Ainult - teed meie juurde ära mitte kellelegi näita.
See tee on kaitse all.
Pigem suren, aga ei ütle kellelegi midagi.
Hüvasti, vennad kuud! - Hüvasti, õeke!
Hei, nimekaim, taevane Kuu!
Piilu pilve tagant, tee heategu! Saada meie külaline koju.
Noh, vend Jaanuar, võta oma ametikepp. - Oota pisut, veel pole aeg.
Tähendab, juhatas kohale. Suur aitäh!
On aeg!
Sealt, kus põhjamere kutse, läbi hõbedaste uste
vabadusse, avarusse - ma kolm õde kutsun sisse!
Raju, vanim õde see, puhu lõkkeks tulekeel.
Pakane, sa teine õde, vormi pada, mis kui hõbe.
Et keeta mahla kevadkuul, suvel tõrva vaigupuust.
Viimast hüüavad mu huuled - lumetuisk ja tormituuled!
Tuisk ja lumevaal - valge maa. Härmatolmu tuiskab alla!
Metsarajad ja kõik teed - pole läbitavad need!
Head uut aastat, teie kõrgeausus!
Uut õnne! - Uut õnne, teie kõrgeausus!
Õnn on mul alati uus, aga uus aasta pole veel saabunud.
Aga, muuseas, teie kõrgeausus, täna on esimene jaanuar.
Te eksite. Kui palju päevi on detsembris?
Täpselt 31, teie kõrgeausus. - Tähendab, et täna on 32. detsember.
Milline võrratu nali!
Ei, ma üldse ei naljata.
Homme on 33. detsember, ülehomme 34. detsember,
seejärel 35. detsember, 36. detsember, 37. detsember...
Ja detsember ei lõpe enne, kui mulle ei tooda korvitäit lumikellukesi!
Andestage, teie kõrgeausus, kuid neid teile ei tooda!
Jälle? - Jah, jälle ja jälle, teie kõrgeausus.
Tõde on mulle peast kallim! 37. detsembrit pole olemas!
Aga kaheksa korda kaheksa on kuuskümmend neli, teie kõrgeausus!
Ja lumikellukesed ei õitse enne aprillikuud.
Just nii, teie kõrgeausus, mitte enne aprilli.
Jama! Lollus!
Kui viie minuti jooksul pole mulle toodud lumikellukesi,
siis pärast kümmet minutit pole teil kummalgi enam pead!
Härra kantsler, koostage surmaotsus neile mõlemale.
Teie kõrgeausus, ma vastutan ainult teie aia taimede eest.
Metsa taimede eest vastutab metsaülem. - Või nii? Suurepärane.
Härra kantsler, koostage surmaotsus kolmele.
Head uut aastat, teie kõrgeausus!
Härra kantsler, koostage surmaotsus kolmele inimesele ja ühele papagoile.
Teie kõrgeausus, kuningliku käsu alusel tõid need naised
lossi terve korvitäie lumikellukesi.
Muusikud, mängige!
No nüüd on uus aasta käes. Detsember on lõppenud, võite mind õnnitleda.
Head uut aastat, teie kõrgeausus! - Uut õnne!
Head uut aastat, teie kõrgeausus!
Head uut aastat!
Head uut aastat ja uut õnne!
Head uut aastat! Ja uut õnne!
Head uut aastat! - Uut õnne!
Uut kasukat! - Uut karvakatet!
Siin sulle uueks aastaks männikäbi! - Aga sulle kuusekäbi.
Männikäbi! - Kuusekäbi!
Head uut aastat!
Uut õnne!
Nii kui tütrega kuulsime kuninglikku käsku, mõtlesime...
Kaotame või elu, külmume ära, aga tema kõrgeaususe soovi täidame.
Võtsime korvi ja läksime metsa.
Niisiis, läheme ja läheme ja järsku näeme - järv.
Ümmargune nagu taldrik. - Aga kaldal - lilled!
Ennenägematult palju! - Ennenägematult!
See on suurepärane!
Hobused! Kasukas! Kõigile kasukad!
Sõidame metsa järve äärde lumikellukeste järele!
Aga need naised näitavad meile teed.
Aga meie ju ei tea teed. - Ei tea.
Minu võõrastütar tõi lilled. See oli tema, nurjatu, kes metsas käis.
Aga kus ta siis on? - Me jätsime ta teie värava taha.
Värava? - Jajah.
Hästi! Et ta täpselt viie minuti pärast siin oleks.
Ja kui te hindate oma pead, siis ärge hilinege!
Ära saada hukka! - Ära saada hukka!
Vastutame peaga! - Oih!
Käskijanna, teie kõrgeausus,
ta nõustus minema lillede järele, aga teed näitamast keeldus.
Milline kangekaelsus!
Aga, teie kõrgeausus, me kavaldasime ta üle.
Las ta minna üksi, aga minu tütar järgneb jälgi mööda.
Ja siis juba meie mu tütre jälgedes saanidega.
Sõidame! Hobused, kasukas!
Siin on seesama tamm. Siit nägin ma tulukest.
Kust sina ilmusid? Teie siis läksite pettuse peale välja?!
Haletsesin teid, kuid poleks tarvis olnud.
Lähme tagasi! - Sul pole tagasiteed. Kuninganna ise sõidab siia.
See ta on, minu võõrastütar, teie kõrgeausus.
Sina siis tead, kus kasvavad talvel lilled?
Palu, mida soovid, mul pole su jaoks millestki kahju, ainult näita, kust lumikellukesi leidsid.
Lähme, näita!
Vabandage, kuid ma ei saa teie palvet täita. Ma ei tohi.
Palvet?! See pole palve, vaid käsk.
Vii meid kohe lumikellukeste juurde!
Ah või nii!
Võtke talt kasukas!
Noh?
Võtke talt rätik ja kindad. - Oh, minu sõrmus!
Milline imeline sõrmus!
Kust sa selle said? - Ei ütle.
Kuidas sa julged?!
Ütle kohe! - Ei ütle.
Siis jäta oma sõrmusega hüvasti.
Veere, veere, sõrmus see kevadkuude lävele,
suve kambrikesse, sügise onnikesse,
mööda lumevaipa, uusaasta lõkkepaika!
Pidage ta kinni, püüdke kinni!
Kevad on käes.
Seda ei või olla, nii ei juhtu.
Lumikellukesed!
Kus, kus on lumikellukesed?
Aga need ei ole lumikellukesed, vaid piibelehed.
Kus on piibelehed?
Need on ju kirikakrad.
Mis kirikakrad need on?! Siin pole mingeid lilli.
Tõepoolest, kus on lilled? - Kadunud!
Seevastu ilmusid marjad.
Oh, hingata ei saa. - Palav!
Tundub, et sain päikesepiste. Oh, vett, vett!
Ah! Oh! Appi!
Päästke, püüdke mind kinni, ma lendan!
Kohe sõidame tagasi.
Me oleme saanidega, aga tee on ära uhutud.
Ratsa! - Ratsa!
Pidage! Ma käsin teid kõiki hukata!
Vaadake, lumi! Jälle on talv!
No see on väga tõepärane, on ju jaanuari kuu.
Mul on külm, mul on valus!
Oh! Oleme kadunud! - Oi, mu jalad, oi, mu käed!
Hei, vanaisa, aidake meid siit pääseda. Ma tasun teile kuninglikult.
Kas tahate kulda, hõbedat? Mul pole millestki kahju.
Mulle pole midagi vaja, mul on kõik olemas.
Vaadake, kui palju hõbedat, te pole sellist hulka kunagi näinud.
Mitte teie mulle, vaid mina võin teile kingitusi teha.
Öelge, mida teist keegi uueks aastaks vajaks? Kellel on milline soov?
Mina tahan lossi, aga sõita pole millegagi.
Saate, millega sõita.
Mina tahan, et kõik oleks tagasi oma kohal ja kõik omal ajal:
talv talvel, suvi suvel, aga mina oma enda kodus.
Saab täidetud. Aga sulle mida, sõdur? - Tule ääres sooja saada, ja kõik on korras.
Aga meile mõlemale kasukas. - Oota, miks sa nii kiirustad?
Mida siin oodata? Saaks millise kasuka tahes, kasvõi koeranahkse, aga et kohe kiiresti!
Võtke! Ja kandke hoolikalt elu lõpuni.
Ah, loll oled sa, loll! Kui juba kasukat küsida, siis vähemalt sooblinahkset.
Ise olete loll. Kui ei meeldi, andke mõlemad mulle, saab soojem.
Või annan sulle! Hoia parem suu kinni. Eh, sind, koeranahast kasukat küsisid!
Teile koeranahk just sobib, haugute nagu koer! - Ise oled koer!
Ei, teie olete! - Ei, sina oled!
Ei, teie olete!
Koer! - Auh!
Topi nad kähku saani ja mine otse valguse poole.
Siit mitte kaugel põleb lõke, jõuad kohale, saad sooja.
Kahju on selliste saapakestega mööda lumehangesid joosta.
Hei, on teil, metsa meistrimehed, saan värvitud kui õielehed?
Kaetud sooblinahkadega, hõbedaste naastudega?
Annan teile hobused, saaniga on võrdsed need.
Hobud hoitud, läigib karv, kullasäras kabjad all.
Hõbelakad lehvivad, piksena maad trambivad.
Soovin tervist kogu ausale seltskonnale! Kas lubate mul ennast soojendada?
Miks teie lähemale ei tule?
Teid ei tunne enam äragi, tõeline kuninganna!
Mida? Mida sa seal räägid? Oota sa mul!
Milline ime! Neid koeri pole ma enne näinud, aga hääled on tuttavad.
Nagu ei hauguks, vaid hurjutaksid. - Või veel! Te tunnete ju neid.
Karvkate on neil alles äsja omandatud, aga koerad olid nad juba enne.
Teie võõrasema ja tema tütar.
Kas tõesti jäävad nad nüüd surmani koerteks?
Miks?
Las elavad su juures kolm aastat, valvavad maja ja õue.
Aga kolme aasta pärast, kui nad on muutunud vaiksemaks,
võtame neil koerakasukad seljast.
Noh, kallis külaline, asu teele, kuni tuisk ei võta hoogu.
Nii olgu, kingin sulle hüvastijätuks oma aisakellad.
Kell valjult helise, siis lõbusam on tee!
Kui meidki nende valgete hobustega sõidutataks!
Kas käsite paluda, teie kõrgeausus? - Pole vaja paluda, ma olen veel kuninganna.
Kuule, vii ka mind koju, ma tasun selle eest kuninglikult.
Tänan, mulle pole teie kingitusi vaja. - Kuidas ta julgeb mulle ära öelda?!
Ilmselt sa ei öelnud nii kui vaja ja temagi vastas sulle samaga.
Kuningannad teistmoodi ei räägi. Nad käsivad, mitte ei palu.
Aga te rääkige temaga mitte kuninganna moel, teie kõrgeauaus,
vaid lihtsalt inimlikult: palun vii kohale, osuta mulle teene!
Sain vist aru.
Vii meid, palun, koju, me oleme hirmsasti külmetunud.
Loomulikult ma viin. Ja annan teile kasuka, mida ma tagasi ei võta.
Ma ju tean, milline on uusaasta pakane.
Hüvasti, Aprill! - Hüvasti, kallis! Oota meid külla!
Kõik me tuleme sinu juurde, kõik omal ajal.
Tänan, vennad kuud! Ma ei unusta teie uusaasta lõket.
Mina unustaksin rõõmuga, aga see ei unune.
Head teed!
Olgu tee peegelsile!
Noorkuu kaob, kui lõpeb öö, järjest kustub tähevöö.
Neist väravaist, mis avali, punav päike tulebki.
Oma kätel kannab ju ta uut päeva, aastat uut.
Põle, erksalt sära, et ei kustuks ära!
Jutustas Pastella